Released on www.DanishBits.org
Afrikka.
Olemme neljän vuoden aikana vierailleet mahtavissa paikoissa -
ja nähneet eläinten käyttäytyvän tavoin, joita ei ole ennen filmattu.
Mutta Afrikalla on lisää kerrottavaa.
Eläimet ovat nähneet enemmän muutoksia 50 vuodessa -
kuin aiempien kahden miljoonan vuoden aikana.
Maisemat ja ilmasto muuttuvat. Eläimillä on suuria haasteita.
Samaan aikaan Afrikan ihmispopulaatio kasvaa -
lähes kaksi kertaa nopeammin kuin muualla maailmassa.
Meidän on kiireellisesti lisättävä ymmärrystämme -
ja suojeltava tämän hienon mantereen villieläimiä.
Tänä päivänä uusi sukupolvi luonnonsuojelijoita ja tutkijoita -
taistelee pelastaakseen erämaita ja niissä asuvia eläimiä.
Tällä mantereella on eniten villieläimiä maailmassa.
Se, mitä täällä tapahtuu, koskettaa kaikkia.
Minkälainen on siis villin Afrikan tulevaisuus?
Tästä eläimestä on tullut salametsästäjien ykkösuhri.
Se on hävitetty lähes sukupuuttoon.
Se on niin harvinainen, että tätä yksilöä vartioidaan yötä päivää.
Tämä on mustasarvikuono.
Mustasarvikuonot ovat tunnettuja ärtyisyydestään -
ja siitä, että ne hyökkäävät yhtäkkiä.
Se on suuressa vaarassa -
koska sillä on tuo sarvi nenällään.
Se on painonsa arvoinen kullassa.
Sarvikuonon sarven kysyntä on valtaisaa.
Salametsästys on kasvanut 3 000 % viimeisen viiden vuoden aikana.
Tänä päivänä jauhettu sarvikuonon sarvi maksaa jopa 65 000 taalaa kilo.
Sarvikuonot ovat houkutteleva kohde järjestäytyneelle rikollisuudelle.
Kiinalaisessa lääketieteessä uskotaan sarven alentavan kuumetta -
ja jotkut vietnamilaiset sanovat sen parantavan kaiken syövästä krapulaan.
Se on keratiinia, samaa ainetta kuin hiukset ja kynnet -
eikä sillä ole kliinisesti todistettua lääketieteellistä arvoa.
Mutta kaikista Afrikan mustasarvikuonoista -
on tullut maalitauluja.
Ne on kaikki tapettu Ugandassa ja Ruandassa -
ja Keniassa niitä on enää noin 600 kappaletta.
Nämä miehet eivät ole salametsästäjiä.
He suojelevat eläimiä.
Suojelutyötä valvoo sarvikuono- asiantuntija tri Matthew Mutinda -
yksi Kenian villieläinviranomaisten eturivin lääkäreistä.
Mustasarvikuono on vakavasti uhattuna.
Autamme sitä Lewa Wildlife Conservancy -järjestössä.
Yritämme pelastaa eläimet ja tarjota turvallisen elinympäristön -
jossa eläin voi lisääntyä ja elää vapaasti.
Villejä sarvikuonoja ei ole juuri lainkaan jäljellä.
Useimpia vahditaan säännöllisesti, kuten täällä järjestön mailla.
Tämä nuori naaras on sen ikäinen, että sille tehdään terveystarkastus.
Se pitää sisällään verikokeen.
Tämä ehkäisee salametsästystä -
koska sarvikuonon sarven DNA voidaan jäljittää.
Jos eläin pitää nukuttaa luonnossa -
se tietää tiettyjä riskejä.
Naaras reagoi huonosti unilääkkeeseen.
Se ei hengitä. Se on harvinaista, mutta vakavaa.
Seuraavat minuutit ovat kriittisiä.
Kun eläin on näin suuri, sydämen saa käyntiin vain yhdellä tavalla.
Kiitos Matthew'n nopean reagoinnin, he kuulevat sen hengittävän jälleen.
Se on saatava takaisin jaloilleen.
Se on ymmärrettävästi sekaisin.
Tehtävä suoritettu.
Se oli koettelemus -
mutta nyt naarasta voidaan jäljittää sen loppuikä.
Muutaman minuutin päästä se on palannut äitinsä luo.
Se vaikuttaa kovalta käsittelyltä -
mutta yksilöt on pystyttävä tunnistamaan, koska ne ovat uhattuna.
Nykyäänkin salametsästäjät tappavat yhden sarvikuonon päivässä.
Mustasarvikuonoja on niin vähän, että tunnistamme jo yksilöt.
Mutta eläin pystyy silti yllättämään.
Ennen luultiin, että mustasarvikuonot ovat yksineläjiä.
Kalaharissa oleva yökamera paljastaa -
että ne ovat paljon sosiaalisempia kuin on luultu.
Tämä tapaaminen juomapaikalla on viehättävä ikkuna menneisyyteen.
Ensimmäiset löytöretkeilijät -
raportoivat sarvikuonoista kaikkialla.
Ennen aseen keksimistä sarvikuonoja oli täällä satoja tuhansia.
Sarvikuonojen suojelijat koettavat varmistaa -
että näemme tällaisia ihmeellisiä kohtaamisia 50 vuoden kuluttuakin.
Luonnonsuojelijat ovat ymmärtäneet -
että jos haluamme pelastaa isot eläimet, meidän on toimittava.
Mantereen ihmisten lukumäärä on juuri ylittänyt miljardin -
ja monia villieläimiä pyydetään lihan takia.
Joitakin laillisesti, mutta monia laittomasti.
Villieläimen lihaa myydään usein vuohen- tai naudanlihana.
Ja määrät ovat hurjia: Afrikassa syödään miljoonia tonneja vuosittain.
Tätä vauhtia jotkut lajit ajetaan sukupuuttoon.
Mutta pyydystys ei koske vain laiduneläimiä.
Kun saalis vähenee, se vaikuttaa myös petoihin.
50 vuotta sitten Afrikassa oli 500 000 leijonaa.
Tänään niitä on alle 30 000.
Mutta yhdessä Afrikan osassa asiat ovat hyvällä tolalla.
Näistä saalistajista on tullut osa uutta, epätavanomaista yhteistyötä.
Viime vuosina nälkäiset leijonat ovat tappaneet karjaa yhä enemmän.
Eräs masairyhmä on reagoinut uudenlaisella tavalla.
Masait ovat paimenia, jotka eivät syö villieläimiä.
Mutta kun leijonat hyökkäävät karjan kimppuun, he puolustautuvat aina.
Masai ja leijona ovat vanhoja vihamiehiä.
Leijonanmetsästys on siirtymäriitti masaisotureille -
kuten Olubi Lairumbelle.
Meille masaille -
leijonan tappaminen on todella ansioituneen masain merkki.
Ei ole mitään suurempaa.
Kukaan ei tiedä enempää leijonien parissa elämisestä kun masait.
Tapasin Olubin ja muita sotureita -
kuullakseni heidän suhteestaan paikallisiin leijoniin.
Kuinka paljon leijonia täällä on?
Täällä on noin sata leijonaa.
Onko niillä kaikilla nimet?
Jokaisella leijonalla on masainimi.
Kun näette leijonan, tiedättekö, miten se käyttäytyy?
Riippuu leijonasta.
Masaisoturit eivät pelkää leijonia.
Jos minä näkisin leijonan, hyökkäisikö se kimppuuni?
Vain jos uhkaat sitä. - Toivottavasti leijona tietää sen.
Olubi tappoi ensimmäisen leijonan 17-vuotiaana -
sen hyökättyä karjan kimppuun.
Valitettavasti leijona oli raskaana.
Tapahtuma aiheutti täyskäännöksen.
Masait kunnioittavat kaikkia eläviä olentoja.
Ja minulla oli huono omatunto tappamani leijonan takia.
Aloin lopulta ihailla leijonia.
Olubin suhtautuminen muuttui.
Hän käänsi selkänsä satavuotiselle masaiperinteelle.
Muutamien muiden sotureiden kanssa hänestä tuli leijonansuojelija.
Olubi ei enää metsästänyt leijonia vaan alkoi suojella niitä.
Hän työskentelee Stephanie Dolrenryn kanssa, joka käynnisti projektin.
Kunnioitamme heidän tapojaan ja hyödynnämme heidän tietojaan.
He tuntevat alueen -
ja ovat jäljittäneet leijonia sukupolvien ajan.
He tietävät, miten ne löydetään.
Tämä on pienen mittakaavan projekti.
Mutta koska leijonamäärät ovat pieniä, kaikki apu on tarpeen.
Olubi jäljittää pantaa pitäviä leijonia.
Hän voi siten varoittaa kyläläisiä, kun lauma on lähellä.
Konfliktien riski minimoidaan.
Leijonia ei ole tapettu lähialueella projektin käynnistyttyä.
Kun yhdistetään vanha ja uusi tieto, voidaan saada paljon aikaan.
On niin paljon opittavaa.
Tuon projektiin modernia teknologiaa ja tietämystä.
He puolestaan opettavat meille asioita ympäristön muutoksista.
Se on hyvä vaihtokauppa.
Ei voi sanoa, että vain yksi osapuoli oppii toiseltaan.
Molemmat ovat opettajia ja oppilaita. Sekoitus on ällistyttävä.
Projekti perustuu masaiden asennemuutokseen.
He suojelevat nyt vanhaa vihollistaan.
Koska he suostuvat jakamaan tietoa toisten yhteisöjen kanssa -
samanlaisia projekteja voidaan ehkä käynnistää muuallakin.
Ennen soturin tappaessa leijonan soturi otti leijonan nimen.
Nyt asia on toisinpäin.
Nyt leijona saa sen soturin nimen, joka suojelee sitä.
Hanke on mahtava menestys.
Tällä alueella on noin 100 leijonaa.
Tältä näyttää 2000-luvun luonnonsuojelu.
Suurin uhka villieläimille on kilpailu elintilasta -
nopeasti kasvavan väestön kanssa.
Virunga-tulivuoret sijaitsevat -
Ruandan, Ugandan ja Kongon demokraattisen tasavallan rajalla.
Vulkaaninen maaperä on erittäin hedelmällistä.
Se on yksi Afrikan viljellyimmistä alueista.
Mutta maanviljelijät jakavat alueen yhden lähisukulaisemme kanssa.
Täällä asuvat viimeiset vuorigorillat, joita on arviolta 800.
Tiedämme paljon näistä eläimistä, joita on tutkittu tarkoin 50 vuotta.
Yksi vahva hopeaselkäinen uros pitää kaikki järjestyksessä.
Gorillaperheen elämä on enimmäkseen rauhallista.
Vielä muutama sukupolvi sitten gorillat piileksivät metsissä -
ja ihmiset harvemmin näkivät niitä.
Mutta niiden elinpiiri pieneni vähä vähältä.
Nyt gorillat ovat loukussa tulivuoren rinteillä -
maanviljelysmaan äärellä.
Se, että gorillat tapaavat nyt säännöllisesti ihmisiä -
ei merkitse vain salametsästysriskin vaan myös tautimäärän kasvua.
Gorilloilla ei ole vastustuskykyä ihmisen bakteereja vastaan.
Gorillojen lukumäärä putosi noin 250:een. Sukupuutto uhkasi.
Asialle oli tehtävä jotakin.
Kansallispuisto rajattiin tiukasti, ja maanviljelysmaa väheni.
Ainoa ratkaisu oli valvoa tiukasti jäljellä olevia gorilloja.
Tutkijat tarkkailevat niitä jatkuvasti.
Metsiä valvotaan, ja salametsästäjien ansoja tuhotaan.
Eläinlääkärit tarkkailevat niiden terveyttä läheltä.
Rahat tulevat ekoturismista ja lahjoituksista kaikkialta maailmasta.
Vuorigorillat ovat pelastuneet.
Näin suuri interventio ei ehkä ole ideaalinen, mutta se toimii.
Joka vuosi vuorigorilloja on enemmän, samoin kuin optimismia.
Intensiivinen luonnonsuojelu suojatuilla alueilla -
voi olla ainoa tapa säilyttää monia afrikkalaislajeja.
Mutta joissain tapauksissa se ei ole mahdollista.
Entä jos eläin, jota suojellaan, ei sovi elämään puistossa?
Elefantit tarvitsevat valtavasti tilaa vaeltamiseen.
Niiden elinalue voi olla 3 500 neliökilometriä.
Ne kulkevat jopa maasta toiseen etsiessään parasta ruokaa -
etenkin jos olosuhteet huononevat.
Tältä näytti Amboselin kansallispuistossa vuonna 2009.
Amboselissa eli 1 500 elefanttia.
Ja tämä oli pahin kuivuus 50 vuoteen.
60 % seeproista ja 95 % gnuista kuoli.
Sadetta ei saatu kahteen vuoteen -
ja alueen elefantit olivat kuolemassa nälkään.
Suojelupuistoa ympäröi nyt viljelysmaa.
Elefanteilla ei ollut valinnanvaraa.
Kolme sisarta antoi apua katastrofissa.
He johtavat elefantinsuojelua puistossa.
He tuntevat eläimet paremmin kuin kukaan muu.
Nora Njiraini ja Katito ja Soila Sayialel.
Kaikilla elefanteilla on nimi. Ne ovat perhettämme.
Hei, Anastasia.
Sisaret ovat seuranneet elefantteja yli 25 vuotta -
ja yrittäneet suojella niitä, etenkin vaikeina aikoina.
Se oli kamalaa. Ei ollut mitään syötävää.
Kysyimme vanhoilta masaimiehiltä -
olivatko he kokeneet vastaavaa kuivuutta.
Yksi ainoa tätä muistuttava kerta oli vuonna 1961.
Menetimme monta elefanttia vuonna 2009.
Menetimme 400 elefanttia, ja se alkoi pienemmistä.
Elefantit pakenevat kuivuutta siirtymällä paremmille alueille.
Mutta Afrikan ihmisluku kasvaa tuplasti nopeammin kuin muualla.
Kaupungit ja viljelysmaa -
ovat katkaisseet vaellusreitit.
Elefantit ovat jumissa.
Tämä nuori elefantti on nälkiintynyt -
eikä sitä voida auttaa mitenkään.
Se on kammottava hetki sisarille, jotka tuntevat jokaisen elefantin.
Tunnemme sen sydämissämme.
Voitte kuvitella, miltä meistä tuntuu nähdä tuollaista tapahtuvan.
Se koskettaa syvältä.
Se oli kova vuosi kaikille alueen elefanteille.
Menetimme kaikki poikaset, joita sinä vuonna syntyi.
Sisaret eivät voineet tehdä mitään pelastaakseen nuorukaisen.
He päättivät pelastaa muita elefantteja -
etenkin fertiilejä naaraita.
He löysivät tämän uupuneen naaraan mudasta.
Mutaan juuttunut elefantti oli Colida.
Raukka oli maannut siinä pitkään.
Masai tuli kertomaan meille -
ja me saimme apua villieläinsuojelusta.
Colida painaa kolme tonnia ja on liian painava käsin nostettavaksi.
Se uupuu nopeasti.
Seuraavana aamuna otetaan raskas kalusto apuun.
Maattuaan kaksi päivää mutaan juuttuneena Colida on uupunut -
mutta se on taas jaloillaan.
Sateet palasivat Amboseliin.
Ja osin kiitos näiden kolmen omistautuneen naisen -
elefanttien määrä on taas kääntynyt nousuun.
Ei epäilystäkään, etteikö tämä ollut hyvin vakava tapaus.
Mutta onko se yksittäinen tapaus vai tendenssi?
Emme tiedä, mihin ilmastonmuutos johtaa.
Meidän on vain toivottava parempaa tulevaisuutta.
Jos kaikki menee hyvin, elefanttien lukumäärä Itä-Afrikassa kasvaa -
etenkin jos ne saavat liikkua vapaasti -
ja välttää pahimmat olosuhteet.
Yksi ratkaisu on yhdistää luonnonpuistoja -
ja luoda turvalliset reitit niiden välille.
Elefantit matkustavat suuria matkoja.
Tässä osassa Keniaa ne siirtyivät säännöllisesti alangoilta -
ylös vuorille ruokailemaan metsissä.
Mutta sitten Kenian väestömäärä kasvoi, ja teitä rakennettiin.
Elefantit joutuivat jäämään alangoille -
jossa ne tuhosivat maatiloja.
Teillä oli myös törmäysvaara.
Sitten joku ehdotti alikulkuväylän rakentamista.
Vuorokausi rakentamisen jälkeen ensimmäinen elefantti käytti sitä.
Nyt ne kaikki kulkevat siitä -
mennessään vuorille ruokailemaan.
Yksinkertaiset ideat kuten tämä tunneli ovat elintärkeitä norsuille -
etenkin kuivien kausien aikana.
Afrikan ilmasto muuttuu varmasti.
Afrikan tunnetuimman vuoren Kilimanjaron huipulta -
on hävinnyt 80 % jäästä.
Pian jää on sulanut kokonaan.
Afrikan vuoret ovat ensimmäisiä merkkejä ilmastonmuutoksesta.
Täällä Etiopian ylängöillä asuu erikoisen näköisiä eläimiä:
Tselada-paviaaneja.
Ne ovat paossa ilmastonmuutosta.
Tämä alue on tropiikissa -
mutta 4 000 metrin korkeudessa se ei tunnu siltä.
Toisin kuin muut Afrikan eläimet, tseladat ovat sopeutuneet kylmään.
Ne olivat ennen menestyksekkäitä ja elivät joka puolella mannerta.
Erilaisia lajeja oli aiemmin kuusi.
Nyt niitä on vain yksi.
Lämpimämpi ilmasto vaikeuttaa laiduntamista -
joka onnistuu vain viileämmillä ja korkeammilla paikoilla.
Näiden tseladojen on pakko nousta ylemmäs vuorille.
Pian ei enää ole pakopaikkaa.
Laji on vaarassa kadota.
Vaikka ne asuvat vuorten huipulla, ihmiset vaikuttavat niihinkin.
Ilmastonmuutoksen takia -
tselada-paviaanit voivat pian hävitä maapallolta.
Afrikka on maailman kuumin manner.
Ja epäilemättä se kuumenee edelleen.
Sahara on maailman suurin kuuma erämaa.
Vain harvat lajit selviävät näissä karuissa olosuhteissa.
Aavikon reunamilla sinnittelee elämää -
laajenevista hiekkamääristä huolimatta.
Mutta kuinka kauan?
Villieläinten lisäksi 22 miljoonaa ihmistä yrittää ansaita elantonsa -
aavikon reunamilla.
Voidaanko haavoittuva maa suojata hiekalta?
Yksi ajatus on rakentaa vihreä puuvyöhyke 11 maan läpi.
Projekti on jo käynnistynyt Senegalissa.
Kuten kaikissa suurissa ideoissa, siinäkin on isoja ongelmia.
Yhdentoista maan yhteistyö ei ole helppoa -
ja 8 000 km pitkän puuvyön kastelu on kunnianhimoinen tavoite.
Mutta afrikkalaiset ymmärtävät -
kuinka tärkeää on, että ympäristössä on puita.
Tämä vapaaehtoisryhmä on istuttanut lähes 100 miljoonaa puuta.
He ovat vain yksi ryhmä -
joka on ottanut itselleen tehtävän istuttaa lisää puita alueelleen.
Puut ovat elintärkeitä Afrikan ja koko planeetan tulevaisuudelle.
Tämä on Kongon allas.
Se on yksi maailman tärkeimpiä metsiä -
eikä vain monien kasvien ja eläintensä tähden.
Se on myös yksi planeettamme tuulen ja sateen voimanlähteistä.
Jokainen hehtaari puita päästää ulos höyrynä -
lähes 190 000 litraa vettä vuodessa.
Vesi nousee ilmaan ja kulkeutuu kaikkialle maailmaan.
Maailman säätä siis säätelevät suurilta osin trooppiset metsät.
Valitettavasti Euroopassa ja Kiinassa on valtava kysyntä -
näiden metsien lehtipuulle. Ja sillä on suuria seurauksia.
Kun trooppista metsää kaadetaan lisää -
tutkijat näkevät sillä yhtymäkohtia -
muuttuviin myrskyreitteihin Euroopassa ja Amerikassa.
Muutoksesta on tulossa yhä ankarampi.
Uskomatonta kyllä, 50 % Kongon altaan puista on päätetty hakata.
Afrikan metsien tulevaisuus ei koskaan ole ollut näin kriittinen.
Mutta ilmastonmuutoksen seuraukset eivät rajoitu maahan.
Afrikkaa ympäröivät meret.
Itärannikolla on eläimiä, joille säämuutokset ovat yllättäviä.
Tämä on nuori liemikilpikonna.
Elinaikanaan se matkustaa tuhansia kilometrejä ruoan perässä.
Kilpikonnat palaavat munimaan samalle rannalle, jossa ne itse kuoriutuivat.
Munat haudataan maahan, ja poikaset ilmestyvät 2 kk: n kuluttua.
Kilpikonnien munat ovat erikoisia.
Munien ympärillä oleva lämpötila -
määrittää useimpien poikasten sukupuolen.
Jos lämpötila on korkea, niistä tulee naaraita, ja jos matala, uroksia.
Ilmastonmuutoksella voi siis olla iso merkitys kilpikonnapopulaatioon.
Tämä nuori naaras voi kokea hyvin vaikeaksi -
löytää uroksen, jonka kanssa paritella.
Mutta luonnonsuojelijat ovat nähneet -
että tilanne on huono kilpikonnien kannalta.
Ilmastonmuutosta ei voi estää, mutta he ovat rekrytoineet kalastajat -
parantamaan kanssaan kilpikonnien eloonjäämismahdollisuuksia.
Jokainen konna on tärkeä.
Jos jokin on loukkaantunut tai kiinni verkossa -
se kuljetetaan Kahinoi Changawalle ja hänen tiimilleen.
Aloitimme 16 kalastajan kanssa.
Se oli vuosi 1998. Nyt kalastajia on sadoittain.
Kilpikonnien laiduntaminen on elintärkeää meriruoholle.
Se on rapujen ja hummereiden koti, ja auttaa kalastajiakin.
Projektilla on kuntoutuskeskus, ja Shella on asunut siellä kaksi vuotta.
Siihen osui laiva takaapäin.
Se menetti kaksi kylkiluuta, ja selkäranka vioittui.
Se on nyt paranemassa.
Shellan vammat ovat vaikuttaneet sen kelluntaan.
Se on parantunut hyvin, ja sitä rohkaistaan käyttämään räpylöitään -
viemällä se joka päivä merelle.
Annamme Shellan uida meressä päivittäin.
Siellä sillä on tarpeeksi tilaa liikkua.
Se voi syödä luontaista ruokaansa. Se edesauttaa tervehtymistä.
Ja sillä on mahdollisuus käyttää räpylöitään.
Kahindille tämä on palkkio ahkerasta työstä.
Se on todella mukavaa.
Harvoilla on etuoikeus uida kilpikonnien kanssa ja pitää hauskaa.
Nautin työstäni.
Shella toipui hyvin.
Mutta toive sen meressä uimisesta ei toteutunut.
Jostain syystä se heikkeni ja lopulta kuoli.
Tällaisessa työssä kohtaa väistämättä vastoinkäymisiä.
Mutta aina on uusia kilpikonnia, joista pitää huolehtia.
Onko se terve? - On.
Sillä on pieniä mustelmia, ehkä kalastusvälineistä.
Kuten nämä tässä.
Aivan. Onko se muuten terve? - Kyllä.
Päästämmekö sen menemään? - Kyllä.
Vuoden 1998 jälkeen -
olemme vapauttaneet 8 200 kilpikonnaa.
Olen ylpeä ja etuoikeutettu.
Olemme tehneet paljon töitä yhteisön kanssa asenteiden muuttamiseksi.
Työmme on ollut menestyksekästä.
Tuollainen nuori kilpikonna voi munia 6 000 - 7 000 munaa elinaikanaan.
Eli yhden eloonjäännillä voi olla valtavat seuraukset.
Yhden yksilön pelastaminen vaatii valtavasti työtä.
Ja lajin säästäminen vielä enemmän.
Mutta nämä sankariteot voivat olla vain osittainen ratkaisu.
Jokainen yksittäinen eläin on osa isompaa tarinaa:
osa kasvien, eläinten ja itse maiseman muodostamaa kudelmaa -
joista koko ekosysteemi muodostuu.
Ekosysteemin pelastaminen on ratkaisevaa villieläinten kannalta.
Gorongosa Mosambikissa on nykypäivän "Jurassic Park".
Sitä hallitsevat eräät maailman isoimmista krokotiileista.
Jotkut ovat kuusi metriä pitkiä ja lähes 50 vuotta vanhoja.
Ne onnistuivat pakenemaan yli 20 vuotta kestänyttä sisällissotaa -
joka riehui Gorongosassa.
95 % muista isoista eläimistä kuoli.
Mutta 50 vuotta sitten täällä näytti erilaiselta.
Tämä oli turistikohde, luontoparatiisi.
Vierailijat kaikkialta maailmasta saapuivat katsomaan villieläimiä.
Turistien suosituin kohde oli vanha ravintola -
josta oli tullut tähystyspaikka leijonille.
Ravintola on kadonnut kauan sitten, samoin leijonat.
Gorongosa-puisto näytti tyhjältä ja kuolleelta.
Mutta ei kaikkien silmissä. Kunnianhimoinen projekti käynnistyi -
ja puisto on tarkoitus palauttaa alkuperäiseen loistoonsa.
Ensin pitää selvittää, mitä eläimiä täällä vielä on krokotiilien lisäksi.
Tiimi kuvaa ja laskee kaikki näkemänsä villieläimet.
Mutta pian valkeni, että isot eläimet ovat vain osa tarinaa.
Ehkä vielä tärkeämpiä ovat pienet eläimet, joita tuskin näkyy.
Näiden eläinten ymmärtäminen houkuttelee terävimpiä aivoja.
Näytätkö minulle jotakin? - Kyllä, jotakin uutta.
Professori Ed Wilson on luonnon monimuotoisuuden asiantuntija.
Ja 83-vuotiaana hän omistautuu yhä intohimolleen: muurahaisille.
Näetkö tuon suuren pesän? - Vau!
Otan vain yhden...
Jos katsoo alas jalkoihinsa, niitä näkee kävelemässä ympäriinsä:
pienen muurahaisen, koppakuoriaisen...
Kuten minä sanon: "pikku otukset, jotka pyörittävät maata".
Hyönteisten elämän monimuotoisuus -
antaa Gorongosalle mahdollisuuden tulevaisuuteen.
Nämä oliot muodostavat elämän perustan puistossa.
Nämä pienet selkärangattomat ovat niin hauskoja.
Ne tekevät eniten töitä, kehittävät eniten energiaa -
ja säästävät eniten materiaalia -
ja mahdollistavat sen, että suuret eläimet voidaan uudelleensijoittaa.
Oletko saanut monta kiinni? - Kolme kappaletta.
Professori Wilson oli ensimmäisiä aluetta tutkineita tiedemiehiä -
yhdessä biologi Tonga Torcidan kanssa.
Jos kaikki selkärangattomat voisi kerätä yhteen ja punnita -
ne painaisivat paljon enemmän kuin kaikki suuret eläimet yhteensä -
jopa täysin entistetyssä puistossa.
Nämä pienet eläimet yhdessä kasvien ja puiden kanssa -
ratkaisevat, voiko tänne uudelleen- sijoittaa isompia eläimiä.
En ole varma, onko tämä uusi laji, mutta se voi olla.
Tämä puisto tuli näin lähelle tuhoutumista.
Se on tulossa takaisin.
Tämä on mahtava, inspiroiva tarina.
Se on hieno esimerkki siitä, mitä voimme tehdä kaikille puistoille -
jopa ihmisten vaurioittamille.
Mutta Gorongosa on tärkeä Afrikan tulevaisuudelle muillakin tavoin -
ja kenties meille kaikille.
Ihmiset eivät näe puistossa vain suuria jännittäviä eläimiä.
He näkevät maan sellaisena kuin se oli ennen ihmisten tuloa.
On tärkeä pelastaa isoja eläimiä, mutta jotta se onnistuisi -
meidän on ymmärrettävä kasveja ja eläimiä, jotka tukevat ekosysteemiä.
Se on tärkeää, jotta suuret eläimet selviytyvät.
Gorongosa on menestystarina.
Viranomaiset ja puiston johto ovat sitoutuneet ohjelmaan -
alueen entistämiseksi.
Se ei voi koskaan olla ihan samanlainen kuin ennen sotaa -
mutta se voi olla rikas ja menestyvä ekosysteemi.
Haasteiden suuruus Afrikassa on valtava.
Sehän on valtava alue.
Iso-Britannia, Kiina, USA -
Intia, Japani ja suurin osa muuta Eurooppaa -
mahtuisivat kaikki sen rajojen sisään.
Afrikassa on vielä 45 % maailman ei-viljellystä maasta.
Ja se on silti maailman suurin erämaa.
Ja siksi niin tärkeä.
Ihmiset ja villieläimet ovat eläneet täällä rinnakkain kaikkein pisimpään.
Mutta nyt 2000-luvulla eläin- määrät ovat vaarallisen alhaisia.
Tämä sukupolvi on vastuussa siitä -
että maailman villieläimet siirtyvät seuraavalle sukupolvelle.
Eläimiä ja niiden asuinpaikkoja pitää hoitaa -
jotta meillä kaikilla on tilaa elää rinta rinnan.
Kukaan ei tiedä, mitä tulevaisuus tuo tälle nuorukaiselle -
tai kuinka väistämättömät muutokset Afrikassa -
vaikuttavat muuhun maailmaan ja tähän pikku eläimeen.
Mutta yksi on varma:
se, mitä täällä tapahtuu, on tärkeämpää kuin koskaan.
Ja muun maailman suhde tähän mantereeseen ja sen eläimiin -
on tärkeämpi kuin koskaan ennen.
Missä sitten asummekin, olemme osallisia siinä -
minkälainen tulevaisuus tätä villiä mannerta odottaa.
Suomennos: Broadcast Text International
Ripped and synced by DBRETAiL